Kvinnan som inspirerade låtskrivaren och poeten Leonard Cohen har dött.
"So Long, Marianne" och "Bird on a Wire" skrevs -
- till Cohens älskarinna och musa Marianne Ihlen.
De gjorde slut, men när Marianne var dödssjuk i leukemi -
- hörde hennes vän Jan Christian Mollestad av sig till Leonard Cohen.
Två timmar senare kom ett svar, som Jan läste upp för henne.
"Käraste Marianne."
"Jag är precis bakom dig. Så nära att jag kan hålla din hand."
"Jag har aldrig glömt din kärlek och din skönhet."
"Men det vet du. Jag behöver inte säga mer."
"Ha en bra resa, vännen. Vi ses längre fram."
"Med oändlig kärlek och tacksamhet, din Leonard."
Den här skrev jag till Marianne.
Jag hoppas att hon är här. Kanske är hon här.
Jag hoppas att hon är här - Marianne.
Den här låten heter "So Long, Marianne".
En tjej som heter Marianne som jag känner -
- kom fram till mig efter att jag hade sjungit den... Hon är norsk.
Hon sa: "Jag är glad för att den låten inte skrevs till mig."
"Jaså?"
"Ja, för jag heter Marianne."
Det här är Marianne på ön Hydra i början av 60-talet.
Hon sa att "So Long, Marianne" först hette "Come On, Marianne".
Det var inte hennes favoritlåt.
Hon sa att den inte var menad som en avskedslåt -
- men den kom att förebåda slutet på Marianne och Leonards förhållande.
Det här är lille Axel, Mariannes sjuårige son.
- Den ser ut som en hummer. - Det är många olika öppnare.
Det var 60-tal med fri kärlek och öppna äktenskap.
Leonard och Marianne hade det så.
Jag var en ganska vilsen 20-åring som besökte ön Hydra.
Marianne blev min vän.
Under en kort tid var jag en av hennes älskare.
Hon uppmuntrade mina drömmar -
- och spelade Leonards låtar för mig under natthimlen.
Hon hade en unik entusiasm -
- och deras förhållande var berusande vackert.
En dag drog jag. Jag hade fått ett pris för en bok som jag hade skrivit.
De gav mig pengar, och jag satte mig på ett plan -
- och hamnade till slut i Grekland.
Jag tog en båt och fick syn på den här ön. Den var så vacker.
Jag kommer från ett land med snö halva året.
Jag såg den här strålande ön.
Jag klev av, träffade en tjej där och stannade.
Då var det få utlänningar där.
Familjen Johnston var centralfigurer.
De var äldre och gjorde det vi alla ville.
De skrev och levde på skrivandet.
De var där, och de var underbara, färgstarka, gästvänliga människor.
De hjälpte mig att finna mig till rätta.
Det var det som gjorde att han blev utstött i Montreal.
Resan in i mörkret. Ingen ville hamna där.
Jag minns att min mamma skrev hemska saker om honom till mig.
Han kände till mörkret och kampen - ett ögonblick i taget.
Man skulle hitta en partner.
Och gifta sig och bo i Westmount.
Alla bodde i Westmount.
Så vi drog.
Vi hade vårt eget sätt att vara. Vi formade våra egna liv.
De visade sig vara synkroniserade.
Då jag drog till Hydra första gången -
- flydde jag ifrån något som jag inte kunde hantera.
På många sätt var Leonard också på väg bort från något -
- och på väg in i något annat, så vi var två flyktingar.
Men jag hade flytt från något som jag till slut skulle tvingas ta itu med.
- Får jag smaka? - Det ska vara lika mycket i alla.
Mitt upp i alltihop dyker Leonard Cohen upp.
Jag hade en korg och skulle hämta flaskvatten.
Han står i dörröppningen med solen bakifrån.
Då ser man inte ansiktet, bara konturerna. Jag hör en röst:
"Vill du göra oss sällskap där ute?"
Men jag minns att när våra blickar möttes -
- så kändes det i hela kroppen. Det är helt otroligt!
Det första året på Hydra var fantastiskt. Han skrev och skrev.
Jag gick och handlade och köpte hem mat.
Jag var hans grekiska musa som satt vid hans fötter.
Han var den skapande.
Dagarna var inrutade. Vi gick upp tidigt och åt frukost.
Sen började jag jobba. Jag fick en smörgås under dagen.
Jag tog väl amfetamin då, så jag åt inte mycket.
Så såg dagarna ut. Mitt mål var att skriva tre sidor om dagen.
De där åren var fina.
Vi satt i solen, vi låg i solen, vi gick i solen.
Vi lyssnade till musik. Vi badade.
Vi lekte, vi drack, vi diskuterade.
Det skrevs och älskades.
Det var ganska härligt, vet du.
Jag tyckte aldrig att jag såg särskilt bra ut.
Jag trodde inte på Leonards ord: "Du är den vackraste jag har sett."
Men jag tycker att mitt ansikte var för runt.
Jag har sett ner på mig själv hela livet.
Solen blekte ju håret. I Grekland var jag ju så blond.
Där var ju de flesta mörka.
Smal. Nästan inga bröst.
Till mitt stora förtret.
Han var vacker. Har du inte sett bilderna?
Han tyckte inte heller att han såg bra ut.
Vi hade båda problem.
Vi stod ofta framför spegeln innan vi gick ut. Vilka var vi i dag?
Vi människor är bra underliga.
Hon var vacker -
- men uppskattade inte det förrän hon träffade Leonard.
Han fick henne att älska livet.
Hon kände inte bara att Leonard såg henne.
Han älskade henne verkligen.
Han fick henne att känna sig vacker.
Om man ska förstå Marianne, måste man veta -
- hur hennes förste make, Axel, var. Axel kunde bli så arg.
Han kunde kasta ut möblerna genom fönstret - ut på gatan.
Jag tror inte att han slog henne, men han var våldsam.
Leonard kom in i Mariannes liv.
Han hade sett deras förhållande spricka.
Leonard räddade hennes liv. Han tog liksom på sig rollen -
- av en hjälpande hand. Han hjälpte till med lille Axel.
Och han hjälpte henne med praktiska saker.
Han var hans pappa i praktiken.
Lille Axel talar fortfarande om Leonard som en positiv kraft.
Det var en smart unge.
Han var väldigt lugn och kanske lite blyg.
Axel och jag gick runt på kullarna. Vi hittade fossiler.
Jag bodde där från det att jag var tre månader.
Vi sprang barfota. Torkat saltvatten på stenarna kändes som pulver.
Allt var så vackert - under alla årstider och alla tider på dygnet.
Det nybakade brödet.
Jag har aldrig upplevt det någon annanstans.
Man kunde liksom känna luften -
- särskilt på kvällen. Det var som att omslutas av siden och sammet.
Det var så mycket frihet där att folk gick för långt.
Den faran fanns alltid.
Jag blev trollbunden av öns skönhet.
Aldrig förr hade jag träffat så många solbruna människor -
- som hade så roligt tillsammans. Det kändes som om allt var möjligt.
Marianne gav mig min första LSD-tripp.
Hon hade fått den av Leonards vän Malcolm i London.
Hon tog bilder av mig nästa morgon.
Jag hade inte tänkt åka, men en av Mariannes andra älskare dök upp -
- så i all hast tog jag nästa båt tillbaka till Aten.
Men min entusiasm för Hydra hade inte minskat.
Jag sa till Rick, min bästa vän i skolan -
- att han borde åka dit och ta en paus i journalistjobbet.
Rick tänkte stanna i två veckor men kom att bo där i fjorton år.
Jag åkte till Hydra, som du föreslog, och fick en enorm känsla av lättnad.
Jag tror att det var en kombination av platsens skönhet och enkelhet -
- och den genuina stämningen.
En liten grupp konstnärer hade tagit sin tillflykt dit.
Man kunde leva så billigt där. Leonard hade inte mycket pengar då.
På Hydra fanns det liksom en oskriven regel -
- att man inte bara kunde slå sig ner hos någon som Leonard.
De var där för att vara i fred. De skrev.
Leonard hade en idé om att han måste åka till Montreal -
- för att se det riktiga livet och för att få inspiration.
Det kändes som om Leonard var mycket sårbar i sin kreativitet.
Mycket av mitt liv handlade om att fly.
Jag flydde även från bra situationer, för jag uppfattade dem inte som bra.
Det var ett egoistiskt liv, men så kändes det inte då.
Det handlade om att överleva.
Barnen och de som stod mig nära fick nog lida för det -
- för jag drog alltid vidare. Jag försökte alltid komma bort.
Jag inspirerades mycket av min vän Irving Layton -
- av hans sätt att vara.
Han sa alltid: "Leonard, är du säker på att du gör fel sak?"
Det var mitt i prick. Det lät rätt.
Cohen bekymrar sig för att jag tar avstånd från kanadensarna.
Stämmer det eller har ni andra bekymmer, mr Cohen?
När jag går upp på morgonen undrar jag om skaparkraften är med mig.
Vad var det som Leonard uppskattade hos Irving?
Han gillade hans intellekt och fantasi.
Han kände att Irving var äkta vara när det gällde poesi.
Första gången jag såg Leonard sa Irving:
"Jag ska bjuda hem den här ynglingen..."
Han var väl nitton eller tjugo. Jag sa: "Vem är han?"
"Han är äkta vara."
De betraktade varandra som "äkta vara".
Och både Irving och Leonard hade en stark judisk anknytning.
Leonard var aristokratisk och kom från en välbärgad familj -
- med djupa rötter i kanadensisk kultur.
Han kom från en släkt med hög utbildning.
Jag kände aldrig Leonards far. Han dog när Leonard var ung -
- men hans mamma Masha var spritt språngande galen.
Hon var svag för Irving.
Leonard och jag undrade om Irving och Masha hade legat med varandra.
Irving låg med alla. Varför inte Leonards mor?
Och hon var väldigt attraherad av Irving.
Irving hade kanske... Hon var väldigt vacker - men galen.
Jag tror att riktigt bra författare måste ha galna mödrar.
Om det stämmer, så hade han det!
Mycket av min kärlek till musiken kommer från min mamma -
- som hade en vacker röst. Hon var ryska och brukade sjunga där hemma.
De harmonierna, de melodierna, berörde mig. De har påverkat mig.
Jag tog med gitarren när jag träffade mina vänner på restaurang.
Mamma kom dit, och vi sjöng ofta hela natten.
Har vi kul?
Vi vinner! Vi vinner den inre striden!
Vi håller festen igång!
Vi håller festen igång.
Han älskade kvinnor. Inget tvivel om den saken.
Men han var tvungen att få vara sig själv.
Han kunde älska kvinnor på avstånd.
Han kunde få kvinnor att trivas med sig själva.
Och det var så han älskade dem. Det var så han älskade dem.
Han gav sig inte helt och fullt till dem -
- för han kunde inte ge avkall på sig själv.
Jag var inte nöjd med mitt liv. Jag visste inte vad jag skulle göra.
Jag var den enda som inte målade, skrev eller skulpterade.
Alla var konstnärer.
Många människor kom med båten till Hydra.
Jacqueline Kennedy var där.
Prinsessan Margaret var där.
Så vad kunde jag säga? Till slut kom jag på det:
"Jag är konstnär. Livet är en konstform. Jag lever."
Inte särskilt originellt.
Jag betraktade mig själv och tyckte att allt var fel med mig.
Det var synd.
Marianne stöttade Leonard när han skrev -
- romanen "Sköna förlorare" på Hydra.
Jag skrev många böcker och låtar där.
Jag gav ut romanen "Vackra förlorare" men kunde inte betala hyran.
Han blev lätt galen. Man måste vara det för att skriva "Sköna förlorare".
Det var hallucinatorisk galenskap.
Han satt i den heta grekiska solen -
- och Marianne gjorde i ordning korgar med frukt och vatten till honom.
Han skrev den där boken i ett feberrus!
Han hade aldrig kunnat skriva den någon annanstans än på den ön.
Leonard hade alltid tagit LSD. Det gav en extra kick.
Han tog det aldrig för att fly från sig själv.
Det var en del ett andligt sökande.
Det gjorde så att han kom i kontakt med sin galenskap.
Han kunde sitta på terrassen i solen och ta LSD och amfetamin.
Marianne brukade säga... Hon plockade inte upp resterna -
- men hon lugnade honom efter att han hade skrivit "Sköna förlorare".
Han skrev de märkvärdiga sidorna i solen, som den galning han var.
För att hitta något som verkligen fångar min uppmärksamhet -
- gör jag oändligt många versioner.
Jag prövar allt. Jag ignorerar det. Jag tar tag i det.
Jag testar att vara hög, berusad eller nykter.
Alla versioner av mig själv som jag kan få fram -
- bidrar till arbetsinsatsen.
Jag prövar allt. Jag gör vad som helst.
Leonards bok "Sköna förlorare" blev nästan inte läst.
Jag fattade inget av den, men de intellektuella på Theatercaféen -
- de förstod mer av den men var ändå väldigt förbryllade.
Så här skriver några kritiker om hans senaste bok:
"Jag har precis läst Cohens roman, och jag måste rensa sinnet."
"Den mest motbjudande bok som någonsin har skrivits i Kanada."
"Verbal masturbation."
Efter boken ville jag ägna mig åt musik -
- för jag kunde inte försörja mig.
Det var svårt att mätta de hungriga munnarna som hade blivit mitt ansvar.
Jag åkte till USA och visste inte vad som hade hänt i New York -
- inom folkmusik-genren.
Jag kände inte alls till Phil Ochs, Dylan eller Joan Baez.
Leonard hittade mig. Han kom till min lägenhet, och vi drack kaffe.
Han sa: "Jag kan inte sjunga, och jag kan inte spela gitarr."
"Jag vet inte om det här är en låt." Sen spelade han den här.
Jag sa: "Leonard, där har du en låt! Den måste jag spela in på en gång."
Naturligtvis spelade jag genast in den, och vi blev vänner.
Han var ganska tydlig med att han aldrig ville sjunga offentligt.
Det gick ungefär ett år. Låten "Suzanne" hade blivit stor.
Jag skulle sjunga på en välgörenhetskonsert i New York.
Jag sa: "Jag vill att du är med på scenen och sjunger 'Suzanne'."
"Alla vill höra dig sjunga den."
"Jag har en hemsk röst." - "Nej, det har du inte."
Han ställde sig mitt på scenen och började sjunga låten.
Han darrade som ett asplöv. Jag såg hur hans händer skakade.
Mitt i "Suzanne" bröt han ihop och började gråta.
Han gick av scenen. Han höll på att dö av skräck.
Han fick ett anfall av kraftig scenskräck.
Han gick av scenen. Jag sa: "Så här kan vi inte ha det."
"Vi går upp på scen och sjunger låten tillsammans." Till slut sa han okej.
Publiken hade fortsatt att klappa och ropa -
- för de hade fått höra ett smakprov.
De hade hört honom sjunga, så de visste.
Vi gick ut tillsammans, och när vi var klara -
- hade han insett att han gjorde ett magiskt intryck.
Låt mig få presentera mr Leonard Cohen.
Det var ett av de viktigaste ögonblicken i våra liv.
Sen rullade det på. Han skrev kontrakt med Columbia.
Det blev hans skivbolag.
Han måste ständig åka "över pölen" -
- för att få inspiration och "bli lite mer olycklig igen".
Vi hade ju inte råd att resa allihop, så jag var ofta ensam på Hydra.
Till slut ville jag inte vara ensam mer. Jag tyckte det var så tråkigt.
Det dröjde inte förrän jag fick ett telegram:
"Har ett hus. Allt jag behöver nu är min kvinna och hennes son."
"Hjärtliga hälsningar, Leonard."
Så var det. Tänk att jag emigrerade!
Jag minns när hon kom med flyget.
Hon hade två tunga väskor i varje hand.
Hon kunde inte vinka till mig, för hon orkade inte lyfta väskorna.
Hon ville inte sätta ner dem, så hon vinkade med foten!
Det minns jag väldigt tydligt.
Det var ett misstag.
Han sa de berömda orden:
"Jag vill att min kvinna och barnet skall komma till Montreal."
Det var underbart, men i samma stund som han sa det -
- behövde han det inte längre. Han hade behov av att säga det.
Marianne, som var djupt förälskad i honom -
- åkte dit med lille Axel. Vi kallade honom alltid lille Axel.
Det blev katastrof. Det var en väldigt olycklig period.
Axel brukade bo hos oss.
Han brukade skriva sitt namn med blyertspenna -
- på alla väggar i vår lägenhet. "Axel, Axel, Axel."
Det var en väldigt olycklig tid.
Poeter är inga bra äkta män, eller hur?
Känner du till någon poet som har varit en bra make?
Eller någon filmskapare? Eller någon konstnär?
Man kan inte äga dem - inte ens en liten del av dem.
De är svårfångade varelser -
- som är gifta med sin musa.
Det låter pretentiöst, men det är sant.
Det ironiska är att en sådan man -
- är en man som alla kvinnor vill ha. Och inte kan få.
Marianne gick fram till mig och sa:
"Vi var så lyckliga på Hydra. Vi promenerade på stranden" -
- "badade nakna och drack massor av retsina. Vi var väldigt lyckliga."
"En dag sa han att han skulle åka till New York" -
- "för att spela sina låtar för Judy Collins. Och du spelade in dem."
"Jag ville bara säga att du förstörde mitt liv."
Deras drömtillvaro på Hydra avbröts -
- när Leonard upptäckte att han var sångare.
Jag tog den här bilden av Marianne hösten 1968 -
- när hon kom till Storbritannien och kontaktade mig.
Lille Axel skulle gå på internat- skola, och hon behövde skjuts.
Vi körde till Suffolk, till A.S. Neills skola Summerhill -
- där barnen inte var tvungna att gå på lektionerna.
Axel var åtta år. Jag minns hur ledsen han var när vi åkte.
Axel skrev till Marianne nästan varje dag.
Jag älskar dig När kommer du?
Jag saknar dig jättemycket
ÄLSKAR DIG
Marianne var också ledsen, men tyckte att det blev bäst så -
- för hon reste så mycket.
Ett tag bodde Marianne ihop med mig i ett ockuperat hus i Kentish Town.
Genom henne kom jag i kontakt med proteströrelsen -
- och konstnärer vars konst åstadkom otroliga saker.
Sångerskan Julie Felix var en av hennes och Leonards gamla vänner.
Hon blev Julies musa och upp- muntrade henne att skriva egna låtar.
Julie hade träffat Leonard på Hydra innan båda blev sångare.
Jag är glad och stolt över att få presentera honom i England:
Författaren, poeten och låtskrivaren, som sjunger att han är en främling.
Mina damer och herrar: Leonard Cohen!
Leonard var hela tiden en sökare som inte hörde hemma någonstans.
Samma sak med hans förhållanden. Det med Marianne var det längsta.
Efter det hade han det ena förhållandet efter det andra.
Mot slutet av låten hade han en tår i ögat.
Han var en känslosam man.
De hade problem redan då.
Marianne och jag umgicks mycket. Vi kom varandra nära.
Vi gjorde några resor tillsammans. Hon var ju musan.
Den förste låten jag skrev var "Windy Morning".
Hon vägledde mig genom den låten.
- Hon var en jättebra musa, eller hur? - Ja, absolut!
Och jag tror att Leonard förstod det.
Han sa att hon var det när han pratade om henne.
Hon uppmuntrade en.
Hon var så omhändertagande.
Det är kvinnans styrka -
- förmågan att ta om hand och älska... och uppmuntra.
Världen behöver det.
Därför tycker jag att det är bra att vi äntligen får kvinnornas tidsålder.
Leonard var en stor... feminist.
En gång sa han till mig:
"Jag längtar efter att kvinnorna ska ta över."
Det var fint att han sa så.
Leonards bildspråk kom från poeter -
- från Shakespeare, Keats och Marlowe.
Det fanns saker i hans gitarrspel som jag kunde förstärka.
Jag ville inte göra det med instrument utan med kvinnoröster.
Många av hans texter handlade ju om hans relationer med kvinnor.
Det fanns en stark kvinnlig närvaro i hans låtar - trots att han var man.
Min dåvarande flickvän hade en vacker sopranröst.
Jag testade olika saker och bad henne sjunga på Leonards låt.
Jag frågade vad hon tyckte. Och det lät riktigt bra!
Kan du imitera hur det lät?
Jag är ingen sångare.
Hon gick upp på slutet.
Hon sjöng samma som han.
Men det gav det hela lite mer skärpa.
Det är en del saker från livet och verkligheten -
- som jag ser i den sången.
Du nämnde det där med "fine spider web fastening my ankle to a stone".
Han berättade för mig -
- om en release-fest där de hade fantastiska...
Han hamnade mitt i det där.
Det var i en lägenhet högst upp med en takterrass.
Dit upp var han tvungen att gå för att komma bort från det hela.
Han sa att om det där ingick spelet -
- så visste han inte hur länge han skulle orka.
Fösta gången jag träffade Cohen öppnade han dörren helt naken.
Jag, med min bakgrund, tyckte att det var jäkligt konstigt.
Nu kan jag se tillbaka på åren när Leonard och jag arbetade ihop.
Jag tänker att om jag hade varit mer utvecklad vid den tidpunkten -
- hade det inte verkat konstigt.
Leonard var alltid mycket medveten om sin kropp.
Han brukade säga: "När vi turnerar och bor på hotell - klä av dig."
"Du kommer att gå förbi det som kallas speglar."
"Då kommer du att lägga märke till" -
- "tecken på att du behöver göra fler situps."
Leonard simmade, typ hela tiden.
Om hotellet vi bodde på hade en pool så var han i den.
Han gick upp tidigt för att slippa träffa någon.
Klockan fem på morgonen simmade han längder.
Om han fick simma naken så gjorde han det.
Jag vet inte varför. Det var bara sådan han var.
- Skrev inte ni en låt ihop? - Jo, "Chelsea Hotel".
Vi gick ombord på ett flygplan och satt där och jobbade med låten.
Då visste jag inte vem hans text riktade sig till.
Senare blev det känt att det var Janis Joplin.
Den går så här:
I remember you well in the Chelsea Hotel
talking so brave and so sweet
Giving me head on the unmade bed while limousines wait in the street
Ingen vet att han i andra versen sjunger om "vintern 1967".
My friends of that year they were all turning queer
Me, I was just getting even
Jag flyttade till New York på grund av Leonard.
Leonard bodde lite här och där. Och på Chelsea Hotel.
Jag var på konsert med Leonard och hörde den fantastiska...
...Janis Joplin.
Men jag hängde inte med efteråt.
Han har alltid varit väldigt beskyddande, och jag är glad för det.
Jag hade inget där att göra.
Vad han gjorde i New York och vad som skedde -
- när jag var i New York, eller på Hydra -
- det berättade han inte. Jag tror att det var en väldigt tuff period.
På den tiden hade Leonard vissa upplevelser med Janis Joplin.
Marianne bodde i en egen lägenhet med lille Axel.
Det måste ha varit väldigt konstigt.
Men hon var fortfarande musan.
Det intressanta är att hon har läst upp telegram för mig -
- från Leonard.
Först var det telegram till "Marianne Cohen".
Som om de var gifta.
Telegram till Hydra, och sen till London och New York -
- under tiden som de är ett par -
- men när de inte är ett par längre fortsätter han att skicka pengar -
- och frågar hur det är med Axel.
Han fortsätter att skicka små...
...kärleksmeddelanden trots att de inte är tillsammans.
Leonard sa att han led av depression.
Han kämpade med det i så många år.
Så Leonard tänkte att vi skulle göra en bra sak.
Låt säga att vi skulle spela i Royal Albert Hall i London.
Vi var där i flera dagar, så varför inte spela på ett mentalsjukhus?
Jag jublade inte precis.
Jag tänkte inte åka till något...
Jag tänkte inte åka dit. Glöm det!
Han sa: "Gör det en gång bara."
"Om du gör en sådan spelning och aldrig vill göra om det" -
- "så behöver du aldrig mer göra det."
Jag sa okej. Och nu ska ni får höra:
När kvällen var slut kunde inget få mig att släppa den idén.
Vi gjorde många sådana spelningar.
Hans morfar, tror jag, hade dött på en sådan institution.
Jag spelar på mentalsjukhus av flera anledningar.
När man spelar för någon som är helt tillintetgjord...
Det kändes som om deras tillstånd hade vissa likheter med -
- det som låg bakom mina låtar -
- och att det fanns en empati.
Jag känner empati med en sådan upplevelse.
Då jag skulle åka hit sa de: "Det är en tuff samling unga knäppgökar."
Den här låten handlar om en tjej som jag bodde ihop med i åtta år.
Hon hette Marianne.
Jag brukade bo med henne halva året.
Resten av året var jag tillsammans med någon annan.
Sen blev det fyra månader om året. Och sen två månader.
Efter åtta år bodde vi ihop några veckor om året.
Det var dags att skriva den här sången till henne.
Nu bor i vi ihop några dagar om året.
Det var ett ögonblick som jag aldrig kommer att glömma.
En kille reser sig upp och börjar ropa:
"Hallå! Sluta spela!"
Vi är musiker och har spelat på massor av konserter -
- så vi spelar bara på -
- men den här killen fick faktiskt tyst på oss.
Då sa Leonard: "Okej, nu får du prata."
Killen sa: "Hör ni. Ni kommer in hit" -
- "med era blanka gitarrer och..."
"Du har snygga tjejer som körar."
"Jag vill veta vad du tänker om mig. Det vill jag veta."
"Vad tänker du om mig?"
Man kunde höra en knappnål falla.
Leonard gick förbi mig och Charlie. Han gick nerför trappan.
Han gick ut i publiken och gav honom en rejäl kram.
Han bröt nästan hans revben, så hårt kramade han honom.
Jag ville helst låsa in honom och svälja nyckeln.
Jag var ju svartsjuk. Han var otroligt eftertraktad.
Och så var han så uppvaktande och hänsynsfull.
Så går det när man väljer en stark, mörk och stilig man.
Alla tjejer föll pladask för honom.
Du anar inte hur ont det gjorde, och det förstörde mycket.
Jag var faktiskt nära att ta livet av mig på grund av det.
Jag ville bara dö.
- Jag kom för att träffa dig... - Sjunger du inte längre?
- Vi ska till Genève. - Men nu, då? I kväll.
- Vill du lyssna? - Ja.
- Jag har inga planer. - Har du ingenstans att bo?
- Nej. Har du ett ställe till mig? - Ja, många!
Det är inte lätt att lägga an på en tjej framför kameran!
En period av mitt liv var jag besatt av att bli omtyckt av kvinnor.
Långt mer än vad som var rimligt.
Det blev det viktigaste i livet, och jag fick ett tvångsmässigt beteende.
Det hände intressanta saker. Jag lärde mig om mig själv och andra -
- under den här besatta perioden, som var som en pornografisk film -
- men pornografiska filmer är ju inte romantiska.
Det var fler kvinnor än män på konserterna.
Man såg några par, men det var mest kvinnor.
De hade läst hans poesi, och nu såg de honom sjunga låtarna.
De stod där och grät och höll på och tittade på honom.
Han hade inga problem att få kvinnor.
Jag ska berätta en rolig historia. Jag är i lobbyn på Mayfair Hotel -
- när han kommer in i sällskap med en väldigt snygg kvinna.
De försvinner och kommer ner några timmar senare.
De tar några drinkar i lobbyn. Det finns en bar där.
Hon går, och han ringer ett telefonsamtal.
En halvtimme senare är han tillbaka med en annan kvinna. De går upp.
Det här hände under en eftermiddag.
Han måste hela tiden ha en kvinna.
Killen reste runt i hela världen. Han kände kvinnor, och folk -
- i Paris och London... Överallt! Han behövde bara ringa ett samtal.
Där hade han inga problem!
Det var faktiskt goda tider för oss alla - till och med för mig!
Jag hade stor aptit på kvinnligt sällskap -
- och ville uttrycka vänskap sexuellt.
Jag hade väldig tur för det här var ju på 60-talet -
- så den möjligheten fanns i allra högsta grad.
Under ett kort ögonblick i historien -
- hade män och kvinnor samma syn -
- när det gällde just den saken.
Jag hade tur att min aptit sammanföll -
- med ett sällsynt religiöst eller socialt... Vad ska man kalla det?
Ett slags fenomen som tillät män och kvinnor - pojkar och flickor -
- att förenas på ett sätt som tillfredsställde bådas aptit.
"Bird on a Wire" kändes mer som en låt om mig -
- för jag var där.
Man kan se det i ljuset av hur den blev till.
Ön Hydra hade fått elektricitet. Jag gav honom en gitarr.
Vi såg ut genom fönstret och såg fåglarna på elledningarna.
Han hade inte kunnat skapa, skriva eller sjunga på flera veckor.
Han var inne i en djup depression.
Och det här var en period i mitt liv då jag var tvungen -
- att ta ett ganska svårt beslut.
Nämligen att följa min intuition.
Jag bestämde att Leonard och jag inte skulle få gemensamma barn.
Marianne besökte mig i Cardiff, där jag studerade.
Skulle hon få det tråkigt där? Nej, Marianne intresserade sig för alla.
Att vara mottaglig och öppen såg hon som de finaste egenskaperna.
Marianne blev vän med alla barnen på gatan. De följde efter henne.
Hon uppmuntrade mig att göra min första film - om slummen.
Ett helt samhälle skulle rivas.
Marianne gillade att spå sig med I Ching och att bli hög.
Hon pratade mycket om Leonard:
Var han köpte smörgåsar med saltat kött i Piccadilly.
Hans andliga sökande. Han hade testat scientologi och EST.
Marianne var också en andlig sökare -
- och Leonard var på många sätt hennes lärare.
En dag bad hon mig att köra henne till Bath.
Hon sa att hon var gravid med Leonards barn.
Hon var gravid, men hon visste att Leonard inte ville ha barn.
Hon gjorde abort. Men hon om någon borde ha fött Leonards barn.
Hon förtjänade det, men hon lät bli för Leonards skull.
Hon ville samma sak som jag.
Hon ville... vara tillsammans med honom.
Man kan inte "vara tillsammans med" Leonard.
På det viset.
Man kan säga: "Hellre en natt med Leonard än ett liv med någon annan."
Det är enkelt att säga men så enkelt är det inte.
Jag kunde ha sagt så om Irving. Vi var tillsammans i över 20 år.
Det gick upp och ner, och det var underbart.
- Men för det mesta var det en plåga. - En plåga?
Öppna äktenskap var modernt. Vad i helvete var det egentligen?
Det blev nog aldrig någonsin lyckat!
En av personerna var alltid svartsjuk, arg, sårad och förvirrad.
Jag vet inget barn som inte tog skada under den perioden.
Vi ville göra allt: ta droger och ligga runt...
Barnen fick bara hänga på.
De ville inte vara med.
Många av oss tvingades snabbt bli vuxna på ön.
Och det var mycket LSD på ön. Folk lade LSD i andras glas.
Och jag hörde -
- att folk red på åsnor som fick en syratripp.
Det ledde till problem och olyckor.
- Gav de LSD till åsnorna? - Ja, och till människor.
Någon lade LSD i mitt glas när jag var tretton år.
Jag fattade inte alls vad som hände.
Och det hände många olyckor.
Marianne och många andra kvinnor tog inte så bra hand om barnen.
De var inte så närvarande som de kunde ha varit.
Axel drabbades av det.
Marianne gick från den ena kärleken till den andra.
Ofta var han inte med henne, så hos vem var han?
Och Leonard... Han var inte Leonards barn.
Han började klä sig i långa, böljande marockanska kaftaner.
Han var tyst i åratal, och senare blev han institutionaliserad.
Det känns så ledsamt -
- att han har tillbringat större delen av sitt vuxna liv på institution.
De som klarade livet på Hydra hade det bra, men de var inte många.
Många konstnärer kom dit -
- och upptäckte att deras kreativitet inte kunde försörja dem -
- eller också blev spriten, sexet och det vackra landskapet för mycket.
Men Leonard var en av dem som...
Miljön där gynnade honom. Han arbetade i samklang med den.
Hans liv var en framgångssaga.
Han tog inte skada av det stället.
Många andra verkar ha åkt därifrån -
- med irreparabla skador.
Det var påfrestande för äktenskapen.
Få äktenskap klarade en vistelse där, inte mina föräldrars heller.
FÖRFATTARE LÄMNAR GREKISK Ö
Marianne berättade om familjen Johnstons tragiska öde -
- familjen som Leonard hade bott hos 1960.
De lämnade ön efter nio år.
De var så begåvade och hade en ljus framtid -
- men allt rämnade efter att de hade lämnat ön.
Det är min födelsedag i dag.
Det här familjefotografiet är från min födelsedag i fjol. På ön.
De pratar grekiska med varandra. Det är mer naturligt för dem.
De har gått tio år i grekisk skola.
De lämnade ön nästan helt utblottade.
Hon tog sitt liv några år senare.
Han dog året efter av tuberkulos.
Cigaretter och alkohol var en bidragande orsak.
Barnen, som verkade vara så fina, begåvade och underbara på ön -
- de dog tidigt av alkoholism, självmord och droger.
Bara en av dem lever.
Många andra barn från familjer som har bott på Hydra -
- fick det jobbigt sen när de återvände till den vanliga världen.
Man kan bli deprimerad om man har bott där ett tag. Det märkte jag.
Det går inte en dag utan att jag önskar att jag var där.
Det är bokstavligen det enda ställe som jag vill vara på.
Det är en speciell plats.
Den blir en del av en.
Jag kan inte beskriva det, men det är en speciell plats.
Varje gång man kliver av båten är det som att komma hem.
Det var en mycket märklig kväll. Det var 660 000 människor där.
Det var en orolig kväll.
Någon satte eld på scenen, så de fick släcka innan vi gick på.
"Vi kanske borde sticka. Folk kommer att bli skadade."
Leonard stortrivdes.
Som sagt, aningen förstår man dem eller inte. Han förstod dem.
Jag tog Mandrax då. De kallade mig kapten Mandrax.
Det såldes under namnet Quaalude.
Jag blev orimligt avslappnad.
Jag hoppas att hon är här - Marianne. Kanske är hon här.
Jag hoppas att hon är här - Marianne.
Hur länge kan man vara förälskad innan man måste förnya sig?
Jag vet att den situationen som vi var i då -
- där man plötsligt inte kan prata ordentligt med varandra...
Vi kom inte vidare. Jag förstod inte honom, och han förstod inte mig.
Leonard gick förstås upp i sitt skrivande.
Vi försökte och försökte. Ingen av oss hade lust att ge upp.
Marianne var en kvinna -
- som inte verkade helt bländad av Leonards kändisskap.
Hon kunde stå på sig.
Ibland följde hon med oss i en vecka eller tio dagar. Sen var hon borta.
Leonard hade andra kvinnor när han turnerade -
- men när Marianne var i stan var han otillgänglig.
Hon utstrålade något annat än Leonards andra kvinnor.
Leonard behövde ha stark publikkontakt.
Man blev alldeles mållös.
En kväll lät han så många komma upp till honom på scenen -
- att det blev rena kärleksfesten mitt i vår konsert.
Det var en hög av människor som älskade utan att klä av sig.
Vem vet vad som hade hänt om vi hade stannat längre?
När vi spelar i Amsterdam. bjuder han in hela publiken -
- till sitt hotell efteråt. Och de gick dit!
Vi tog mycket syra på de turnéerna. Massor.
Leonard hade en kompis i London som hade drogen "desert dust".
Man tog en nål och nuddade tungan -
- med den ytterst lilla mängd som satt på nålspetsen.
Sen var man borta i fjorton timmar.
Utan återvändo.
En gång tog vi "desert dust" 23 kvällar på raken.
Vi spelade i Royal Albert Hall och i Wiens operahus -
- på alla fina ställen...
Jag skulle aldrig överleva en sådan kväll i dag.
Här är texten.
Det är så man ska göra.
Funkar det fortfarande? Oavsett om det verkar eller inte får vi problem!
Leonard sa att man måste vara i zonen. Vi höll oss kvar där!
Många tror att om man blir jättehög en kväll så får man en baksmälla -
- men vi befann oss i zonen dag efter dag.
Men när vi spelade i Jerusalem fick han inte tag på det.
Om det inte blir bättre än så här -
- avslutar vi konserten, och ni får pengarna tillbaka.
En del kvällar lyfter man från marken.
Andra kvällar tar man sig inte upp från marken.
Det är ingen mening med att ljuga. I kväll har vi inte lyft.
Vi satt bakom scenen och undrade vad som skulle hända.
Managern Marty Machat försökte prata med honom.
Leonard var hög, det förstod jag.
- På vad? - LSD.
Han hade stora svarta pupiller, så där som de blir.
Plötsligt säger han till mig:
"Billy, kan du hämta en rakhyvel?"
Jag sa: "Ska du skära halsen av dig?"
"Nej, men om jag rakar mig tror jag att jag kan gå ut igen."
- Det här är den sista konserten. - Jag måste raka mig!
Vilket liv!
Det här är underbart! Varför har ingen berättat om det här?
Så han rakade sig. Det var nästan torrakning.
Han tog bara vatten. Sen gick han ut med "rakbränna" och spelade klart.
Du borde testa! Det är underbart.
Ja, det här är jättebra.
Alla sköt från höften.
Inget var fast bestämt.
Tanken var att i kväll ska vi spela den här låten -
- bättre än i går kväll.
Och i morgon ska vi spela den bättre än i kväll.
Det var bara en kväll som jag kände -
- att jag höll på att tappa det.
Jag skulle ta ett vackert ackord:
F#m7. Jag tror att det var i låten "Suzanne".
Då jag skulle ta det ackordet landade jag på ansiktet -
- där på scenen.
Leonard gav mig en blick som sa:
"Okej, nu måste vi ta lite mindre Mandrax."
Marianne och jag höll kontakten på 70- och 80-talet -
- via vykort och brev då och då.
Jag blev förtjust när hon föreslog ett samarbete.
Vi diskuterade olika idéer.
Marianne blev alltmer orolig för Axel.
Han hade åkt till Indien och tagit för mycket droger.
Hon var arg på Axels pappa, som hade uppmuntrat honom.
Axel bodde nu på en institution i Oslo.
Marianne tillbringade alltmer tid med honom.
Hon hade rest en del med Leonard -
- och då och då bodde de i huset på Hydra.
Leonard bodde delvis i Montreal med en kvinna som hette Suzanne.
Jag har läst tre av hans biografier. Där delar de liksom upp det:
Först var det Marianne. Det tog slut. Sen blev det Suzanne.
Men en tid överlappade det. Då försörjde han båda familjerna.
När han var med henne och Axel på Hydra kände han sig hemma där.
Men han kände likadant när han var med Suzanne och barnet i Montreal -
- så han var förvirrad.
Suzanne handlade mer instinktivt, och hon var fjorton år yngre än han.
Det var nog en massa olika saker -
- som gjorde att det tog slut.
Det krävdes någon som Suzanne.
Ordet "hänsynslös" är det som dyker upp.
Hon gjorde som hon gjorde för att knyta Leonard till sig -
- "med vilka medel som än krävs", som Svarta pantrarna sa.
Och hon gjorde verkligen...
Hon visste precis vad hon skulle göra - och när.
Det var som att ramla ner i ett spindelnät.
Det finns något otroligt fascinerande med en spindel.
Väldigt fascinerande.
Leonard ramlade in i det för att det var så fascinerande.
Jag vet inte vad som drev honom dit, men han visste...
Som Irving sa: "Se till att göra fel sak."
Och det gjorde han verkligen med Suzanne!
Leonards sökande gjorde att han inte fick ett normalt liv -
- med hem och familj och allt sådant där.
Leonard hade alltid känslan att han sökte efter något -
- som han inte kunde fånga.
Jag tror inte att han visste vad han jagade.
Jag tror inte att han visste det.
Det gjorde nog allt mörkare.
Han levde i mörker.
Han kunde försvinna i sex veckor. Ingen kunde få tag på honom.
Vi pratar om djup, djup depression.
Vi åkte till Europa och Tyskland. Jag hade aldrig sett så många blondiner!
Han var de kvasideprimerade kvinnornas poet.
De grät och sa till honom att han hade räddat deras liv.
"Jag befann mig på en mörk plats. Ditt mörker visade vägen ut."
Han nådde ut med sin grej.
Han hade mörk kostym och såg allvarlig ut.
Man fick aldrig se hans humor. Han var en rolig kille!
När han stod på scenen var det mörkt. Och ensamt.
Och desperat.
De som ville offra en generation till förmån för en annan.
Jag ville rama in varje låt -
- som en liten skiss.
De uttryckte olika saker. Jag använde ovanliga instrument.
Sordinerade tromboner gav en viss prägel. Eller iskalla stråkar -
- och mörka blänk... Det skulle bli som små filmer.
Vi skulle jobba några veckor i studion.
Han sa: "Jag åker till Hydra en sväng. Sen gör vi klart den."
Jag hörde inget från honom på sju år.
Det visade sig att Marty Machat, Leonards manager -
- också var manager åt Phil Spector.
Han skrev ett avtal med Warner Bros. för Phils räkning -
- som gav dem båda ett enormt förskott.
Det var rekordstort på 70-talet.
Så Marty ringde till Leonard: "Glöm skivan med John."
"Gör en skiva med Phil Spector. Han är berömd, det blir en hit."
Det blev "Death of a Ladies' Man" -
- som inte är hans bästa verk.
Det var en speciell period av mitt liv.
Det kändes tungt. Min familj splittrades.
Jag bodde i Los Angeles, en främmande stad för mig.
Jag hade tappat kontrollen över min familj -
- mitt arbete och mitt liv.
Det var en mycket mörk period.
Han kom in i studion, Jag visste att han var excentrisk -
- men inte att han var galen.
Det handlade mycket om vapen. Vapnen var i fokus.
Musiken var underordnad.
Hans vänner och livvakter var beväpnade till tänderna.
Alla var fulla, och han halkade på kulor.
Man bet i en revolver när man åt av sin hamburgare.
Phil var helt utom kontroll. Jag minns att han -
- tryckte en revolver i nacken på mig och sa: "Leonard, jag älskar dig."
"Det hoppas jag, Phil."
Om det var någon som drog ner projektet så var det jag.
Jag klarade inte av att sjunga de låtarna.
Låten "Memories" är kanonbra. Den har en bra melodi -
- och texten är rörande. Den fångar high school-känslan.
En dag kom Suzanne och lille Adam.
Min son var i hans ålder när jag flyttade till Hydra.
De stod i dörröppningen.
Hon undrade när jag skulle flytta ut så att hon kunde flytta in.
Jag minns att när jag såg henne kände jag mig liksom -
- lite längre, lite starkare, lite äldre och lite klokare.
Jag kom till insikt när jag såg henne och barnet.
Sedan packade jag helt lugnt ihop mina saker -
- tog med mig Axel och flyttade ut.
Marianne hade fått nog. Hon måste tillbaka till Oslo.
Hennes mamma hade alltid velat att hon skulle leva ett vanligt liv -
- bli sekreterare eller receptionist och vara normal.
Till slut gjorde Marianne det.
Hon återvände hit, blev sekreterare, och gifte sig med en norrman.
Hon blev styvmor till hans barn -
- och levde ett helt vanligt liv.
Ibland åkte hon tillbaka till Hydra för att besöka vänner.
Helt oväntat... Jag hade ju spelat in "Songs for Rebecca" -
- och inte hört något från Leonard, så jag trodde det berodde på mig.
Då ringer han mig: "Hur är läget?" Året är 1984.
"Vill du spela in en skiva?"
"Ja, jag har väntat på det här samtalet!"
Vi gick in i studion. Vi spelade in "Hallelujah" ganska tidigt.
Han spelade den för mig.
Han hade precis köpt en liten Casio-synt -
- en sådan man kunde plinka på.
Han föll för den direkt och ville ha med den, så vi spelade in den.
Vi tyckte att det blev jäkligt bra. "Där fick vi till det!"
Leonard log stort.
Marty, som alltid var tveksam när jag var med, sa att vi hade lyckats.
Vi tog med honom till Columbia. Walter Yetnikoff var ny där.
Det var hans första stora grej. Han sa: "Jag gillar det inte."
Citatet är berömt: "Leonard, jag vet att du är stor, men är du bra?"
"Vi kommer inte att ge ut den."
Marty sa: "John, jag visste det! Du har förstört Leonards karriär."
"Skivan går inte att ge ut. Tänk att du gjorde så här mot Leonard!"
Han hade ju gillat den tidigare. Jag sa: "Vad menar du?"
"De hatar den och kommer inte att ge ut den."
Demonstrativt slängde han mitt kontrakt i papperskorgen.
Det blev aldrig påskrivet. Han sa: "Du får inte jobba för Columbia mer."
Jag skulle jobba med några andra artister, men nu var det slut.
På förmiddagen trodde vi att det var den bästa Cohen-skivan.
På eftermiddagen var jag slut i branschen.
Det var en katastrof. I den vevan hände Mount Baldy-grejen.
Det var en viktig fas i Leonards liv.
Jag träffade honom inte. Jag slutade i skivbranschen på grund av skivan.
"Hallelujah" blev Cohens största succé
300 versioner av den har spelats in av andra artister
Den låten blev oerhört viktig. Det var tidernas hymn.
Men jag har ännu inte fått betalt.
Jag tror att allt hennes sökande efter sig själv och sin identitet -
- under åren på Hydra och på andra ställen...
Hennes förste man var författare.
Den andre var författare och sångare.
Hon visste inte vem hon själv var - utan dem.
Hon var nog tvungen att återvända hit för att hitta sig själv.
Hon var en så fin människa, väldigt snäll och generös.
Hon lyssnade verkligen. Det är det inte många som gör.
De flesta väntar bara på att få prata själva.
Hon var uppriktigt intresserad och lyssnade verkligen.
Hon var en mycket generös och snäll person.
Jag hade inte besökt Hydra på 40 år.
Tidigare kunde man leva där för 1 000 dollar om året.
Nu var det en lekplats för de rika.
En som finns kvar från det gamla Hydra är Don Lowe -
- som bor i det här huset utan el och rinnande vatten.
Don föredrar stearinljus och har en brunn.
Marianne presenterade mig för Don 1968.
Sedan dess har han självpublicerat fler än 30 böcker.
Där är du!
Don har bott på Hydra i 60 år.
Senaste gången han lämnade ön var för 25 år sedan.
Jag gjorde i ordning här. Jag vill inte riskera att stå utan bostad.
- Så fint! - Ja, jag grävde ut det.
- Har något av dina barn gjort den? - Nej, jag gjorde den.
Det här är paradiset, enligt mig. Här kan man laga mat - och skriva en bok.
Härifrån har man utsikt över havet.
Det var där Marianne skulle bo, i huset där borta.
- Var då? - Där borta. Du kan se det.
Marianne var trevlig mot slutet. Hon blev mildare med åren.
Hon hade det inte lätt... När Leonard hade spelningar -
- blev hon så upptagen av det.
När han hade en konsert fick hon en inbjudan -
- och hon blev intervjuad i Norge.
Hon gifte sig med en bra kille sedan.
Skilde sig och gifte sig med honom igen.
Jan var en väldigt snäll man. Norrman.
Jag blev ganska fäst vid Marianne på slutet.
När vi var yngre hade vi inte mycket kontakt -
- men på slutet kom vi varandra mycket nära.
1994-1999 Leonards längsta period i klostret
Jag upplevde mycket fint när jag turnerade med musiker -
- men jag saknade förmågan att kunna njuta av framgångarna -
- eller kändisskapet. Jag kunde aldrig använda det.
Det föll sig naturligt för honom för han var disciplinerad.
Han var en tjänare där under många år och gick upp klockan tre på morgonen.
Jag vet inte om jag hade klarat vissa av sakerna som de gjorde där.
Var den liten? En svart väska? En brun väska?
Var lade jag den? Här inne, Roshi.
- Min lilla väska. - Är den kvar i bilen?
- Ja. - Okej.
- Vill du ha något att äta, Roshi? - Nej, vi väntar.
Roshi var hans andliga vägledare, hans ledare hos buddistmunkarna.
Han fick honom att landa. Det var som att ha föräldrarna med -
- i fall man är rädd för att hamna på avvägar.
Det blev hans krycka.
Det förbättrade nog hans fokus och koncentration.
Jag försöker lära mig om kärlek.
Kärlek är en aktivitet -
- som ger kraft till mannen och kvinnan -
- och inlemmar kraften i ditt hjärta.
Du kan förkroppsliga man och kvinna, helvete och himmel -
- försonas och hålla tillbaka.
När man och kvinna blir ditt innehåll.
Med andra ord: när din kvinna blir ditt innehåll -
- och du blir hennes innehåll, det är kärlek.
Och utbytet sker mellan två jämlikar.
Om hon är mindre än dig kan hon inte fylla dig.
Om du är större än henne kan du inte fylla henne.
Det måste finnas en fullständig maktbalans.
Det finns olika slags makt förstås. Olika slags magi, olika slags styrka.
Olika slags rörelse. Olika som natt och dag.
Det är natten och dagen. Det är månen och solen -
- land och hav, plus och minus, himmel och helvete.
Det finns många motsatser, men de är likvärdiga.
Jag har upplevt det.
Man måste inte förändra världen. Det blir inga revolutioner.
Efter sex år lämnade Leonard klostret
Alla känner säkert redan till -
- vad som hände när han lämnade berget. Han hade inga pengar.
Den här människan som han hade litat på -
- och som han var beredd att ge sitt liv för...
Det sa han till mig.
De åkte på semesterresor med barnen.
Hon förskingrade alla hans pengar.
Det visade sig att en vänskap som han trodde var äkta -
- kom att sluta riktigt illa.
Pengarna verkar vara borta.
Vad beträffar managern, som är min kära vän...
Jag tycker fortfarande om henne, men hon...
Hon har blivit dömd att betala flera miljoner dollar -
- men hon har inte några pengar, så det finns inget att hämta.
Jag borde väl vara mer orolig -
- men jag är inte det. Vad kan jag säga?
Nu är han över 70 år, och plötsligt har han inga pengar.
Han sa till mig: "Det enda jag kan göra är att turnera" -
- "för att försöka få ihop lite pengar. Jag vet inte om det går."
Det var länge sedan jag stod på den här scenen i London.
Det var väl fjorton eller femton år sedan.
Jag var 60 år - en ung grabb med en galen dröm.
Alla ville se Leonard. Först hade han två ljudtekniker och tre råddare.
Sedan reste han med 59 personer i ett eget jetplan.
Han tjänade över 15 miljoner dollar om året.
Hans show blev en av de tio största kassasuccéerna.
Han fick en otrolig stjärnstatus.
Leonard gav Marianne biljetter till konserten i Oslo
Det var en kärlekshistoria, men i 50 kapitel var de inte tillsammans.
En del av hennes hjärta tillhörde alltid Leonard.
Det är det vackra med historien om Marianne och Leonard -
- att de hade en plats i varandras hjärtan ända till slutet.
Det blev inget bittert slut. Det var ett fint slut.
Ett vackert slut.
Plötsligt en kväll fick jag ett sms:
"Jag är på sjukhuset och kommer att dö snart."
"Snälla, ta hand om lille Axel och Jan, min man."
Hon frågade mig: "Kan du meddela Leonard?"
Hon sa också: "Kan du ta med en kamera?"
"Jag har saker kvar att säga."
På morgonen kom det ett fint brev från Leonard till Marianne.
"Käraste Marianne."
"Jag är precis bakom dig. Så nära att jag kan hålla din hand."
"Min gamla kropp har gett upp precis som din."
"Jag har aldrig glömt din kärlek och hur vacker du är."
"Men det vet du. Jag behöver inte säga mer."
"Ha en bra resa, vännen. Vi ses längre fram."
"Med oändlig kärlek och tacksamhet, din Leonard."
Det var väldigt vackert.
Väldigt vackert, ja.
Kanske har han sådan tur att han får massage av den där Suzanne.
Man vet aldrig.
Det var vackert att den gamla sjuka mannen -
- nådde fram till sin gamla sjuka älskarinna...
...med ett budskap som hon alltid hade velat höra.
Jag tror att...
För Marianne var cirkeln sluten.
Hon hade lämnat Oslo och rest ut på ett äventyr med Axel.
Hon mötte Leonard och förlorade Leonard.
Hon mötte Jan.
Och hon hade ju problem med sin son.
När hon fick det här kärleksbrevet från Leonard -
- tror jag att hon kände att cirkeln var sluten.
Det visar vad kärleksord kan göra.
Marianne och Leonard dog med tre månaders mellanrum
Det är fint att se månen från Grekland, eller hur?
Man kan läsa i månljuset ute på terrassen.
Du kan se ett ansikte som du såg det i ungdomen.
Då var det fint ljus: Oljelampor och stearinljus -
- och små lågor på korkar som flöt i olivolja.
Det som jag älskade i mitt gamla liv har jag inte glömt.
Det finns kvar i ryggmärgen - Marianne och barnet, goda dagar.
Jag känner det i ryggmärgen, och det visar sig som tårar.
Jag ber om att de också ska ha kärleksfulla minnen -
- mina kära, som jag offrade -
- för att få göra min bildningsresa.
Översättning: Sirje Rundqvist Talva